VALSÂND CU BASHIR
::: Traducere și adaptare ::: :::::::... NAHRMER ...:::::::
nahrmer_go@yahoo.com
titrari
Stau acolo și latră. 26 de câini.
Le văd ura întipărită pe față. Știu că au venit să ucidă.
Și câinii îi spun șefului meu, Bertold:
"Dă-ni-l pe Boaz Rein sau îți vom mânca clienții. Ai un minut !"
- 26 de câini ? - Exact.
De unde știi că sunt 20 și nu 30 ?
O să ajung și la asta.
- Deci ? - Deci ce ?
- Te duci să verifici ? - Tu ce crezi că se întâmplă ?
- Mă trezesc. - De fiecare dată, în punctul ăsta ?
Exact, se oprește întotdeauna aici.
- De când ? - De doi ani și jumătate.
- Și m-ai sunat la ora asta ? - Nemernicule.
Nu mă face nemernic.
Visul ăsta vine de undeva.
- Încă nu ți-am spus totul. - Ce mai este ?
Mai ții minte, în Liban...
Ce e cu Libanul ?
La începutul războiului am fost în sate libaneze
pentru a căuta evadații palestinieni.
Da, și ?
Când intră cineva într-un sat, câinii simt și dau alarma.
Toți se trezesc iar evadații o iau la fugă.
Cineva trebuia să-i elimine, altfel ar fi murit oamenii noștri.
Dar de ce tu ?
Știau că nu pot împușca o persoană, așa că mi-au spus:
"Du-te și împușcă câinii !"
26 de câini. Mi-i amintesc pe fiecare în parte.
Fiecare față, fiecare rană privirea lor... 26 de câini.
După cât timp au început să apară în visele tale ?
20 de ani.
- Ai încercat vreo ceva ? - Ce anume ?
Terapie, un psihiatru, presopunctură... orice.
Nu, nimic. Te-am sunat pe tine.
Eu sunt doar un regizor de film.
Filemele nu pot fi terapeutice ?
Ai abordat tot felul de subiecte în filmele tale, nu ?
Dar nimic de genul acesta.
Nu ai flashbackuri despre Liban ?
Nu. Nu chiar.
Ești sigur ?
Nu.
- Beirut, Sabra și Shatila ? - Ce e cu acestea ?
Ai fost la doar 90 de metri de masacru.
Erau mai degrabă 180-270 de metri.
Adevărul e că nu mi-a rămas în sistem.
Nu ai flashbackuri sau vise ? Nu te gândești niciodată la asta ?
Nu, nu.
Nu.
Totul va fi în regulă.
- Crezi ? - Sigur.
- Ești sigur ? - Da, mă voi gândi eu la ceva.
- Sigur ? - Sigur.
Întâlnirea cu Boaz s-a petrecut în iarna anului 2006.
În acea noapte, pentru prima dată în 20 de ani,
am avut un flashback despre războiul din Liban.
Nu doar Liban, Beirutul de vest, nu doar Beirut,
ci chiar masacrul din taberele refugiaților din Sabra și Shatila.
Ce s-a întâmplat ? E 6:30, dimineața.
Toți avem prieteni care sunt avocați, doctori, terapeuți...
Uneori această prietenie îi poate costa.
Dar nu ți-ai trezit prietenul avocat la 6:30, dimineața.
Avocatul meu este de zece ori mai ieftin decât tine.
Nu pot pricepe.
De ce Boaz visează acești câini ?
De ce mi-a reamintit asta ? Nu are nicio legătură cu mine.
Memoria este fascinantă. Există un experiment psihologic...
Unor oameni le-au fost arătate zece imagini diferite din copilărie.
Nouă erau într-adevăr din copilărie, iar una era falsă.
Poza lor fusese atașată într-un parc pe care nu-l vizitaseră niciodată.
80% dintre ei s-au recunoscut...
S-au recunoscut într-o poză falsă.
20% dintre ei nu și-au amintit.
Cercetătorii i-au întrebat din nou.
A doua oară, ceilalți 20% au spus că-și amintesc de această poză.
"O zi superbă în parc, alături de părinții mei."
Și-au amintit o întâmplare complet fabricată.
Memoria este dinamică. Este vie.
Dacă lipsesc unele detalii,
memoria umple golurile cu lucruri care nu s-au întâmplat.
Deci viziunea mea cu masacrul e la fel cu poza falsă ?
Nu s-a întâmplat niciodată ? L-am inventat ? Nu e real ?
Nu știu. Cine mai era acolo cu tine ?
Carmi mai era acolo. Îl știi de când eram la școală.
Și mai era o persoană pe care nu o recunosc.
- Atunci du-te să-l întrebi pe Carmi. - E în Olanda.
Locuiește acolo de 20 de ani.
Dacă te deranjează atât de mult, mergi în Olanda și întreabă-l.
Nu e periculos ?
Poate că voi afla despre mine lucruri pe care nu voiam să le știu.
Nici vorbă.
Vei afla ceea ce te interesează.
Nu mergem în locuri în care nu vrem să fim.
Un mecanism uman ne oprește din a intra în locuri întunecate.
Memoria ne duce unde trebuie să fim.
Vezi toate astea ?
Da.
Sunt toate ale mele.
Toate ?
De la acei copaci și până la râu.
- Sunt toate ale tale ? - Da, inclusiv casa.
Sunt cam 40 de km pătrați.
- Doar din vânzarea de falafel ? - Doar din falafel.
Vino să vezi.
- Cât falafel ai vândut ? - Trei ani au fost suficienți.
La începutul anilor '90 am avut un mic stand în Utrecht.
Era la modă mâncarea sănătoasă. La fel și Orientul Mijlociu...
Falafelul este o mâncare sănătoasă și provine din Orientul Mijlociu.
Toți credeau că vei ajunge un expert în fizică nucleară.
Cine credea asta ?
Nu știu, familia ta, familia mea, prietenii de la școală.
Credeau că vei câștiga Premiul Nobel până la 40 de ani.
Viitorul acesta dispăruse încă de când am făcut 20 de ani.
Ți-e frig ?
- Frig ? Am înghețat ! - Să mergem înăuntru.
Trebuie să mergem pe jos până acolo ?
E ciudat că ai apărut chiar acum.
De ce ?
Când ai sunat eram cu fiul meu Thomas. Are șapte ani.
Se juca cu o armă de jucărie și punea tot felul de întrebări.
"Ce ai făcut în armată ? Ai împușcat pe vreo cineva ?"
- Ai făcut-o ? - Nu știu.
Să mergem să ne încălzim.
Pot să vă desenez pe tine și pe fiul tău, jucându-vă în zăpadă ?
Da.
Sigur că da. Desenează cât vrei.
O să-l chem.
E în regulă, atâta timp cât nu ne filmezi.
Oricât de ciudat ar părea eram duși la război
pe un vas de croazieră, închiriat de armată.
Voiau să-i păcălească pe inamici apoi să lanseze un atac surpriză.
Cum adică vas de croazieră ? Avea jacuzzi și baruri ?
- Toate astea ? - Așa îmi imaginam atunci.
Mai târziu am aflat că era un vechi vas de transport militar.
Deși aveai 18 ani păreai vesel. Nu aș fi crezut că ești un luptător.
Războiul era important pentru mine dintr-un motiv practic.
Mi se părea că toți ceilalți se împerecheau ca iepurii,
iar eu eram singurul care... Cum să mă exprim ?
Singurul tocilar, bun la șah și la matematică,
dar cu probleme de masculinitate.
Așa că a trebuit să le demonstrez tuturor
că eram cel mai bun luptător și un mare erou.
Și ai reușit ?
Da, în mod surprinzător.
Mă simțeam puternic și îndemânatic.
Apoi a început războiul și ne-au îmbarcat pe "vasul de croazieră".
- Apoi am... - Ce ai făcut ?
Am vomitat ca un porc. Mă întrebam ce va crede dușmanul.
Apoi m-am prăbușit pe punte și am adormit.
Eu adorm când sunt speriat.
Chiar și azi evadez în somn și în fantezii.
Zăceam inconștient pe punte...
visând că va veni o femeie...
și mă va face bărbat.
Mi-am văzut cei mai buni prieteni pierind, mistuiți de flăcări.
- Unde ? - Pe vas.
M-am trezit înainte să andocăm. Era în zori și ajunseserăm în oraș.
- Ce oraș ? - De unde să știu eu ?
Cred că era Sidon.
Teama și nervozitatea ne-a făcut să tragem ca niște apucați.
- În cine ? - De unde să știu eu ?
Apoi a apărut un vechi Mercedes.
Trăgeam cu toții în el ca nebunii.
Doi ani de antrenament și teama,
acea teamă incontrolabilă...
Apoi s-a lăsat tăcerea. Tăcerea teribilă a morții.
Când a răsărit soarele am văzut ce făcusem,
fără a ști unde suntem.
În mașină zăceau...
Ce era în mașină ?
Cadavrele unei întregi familii.
De ce ai venit aici ?
Eu...
Mi-am pierdut memoria.
- Într-un accident ? - Poftim ?
- Ai avut un accident ? - Ce vrei să spui ?
Accident de mașină sau de muncă.
Nu, nu am avut niciun accident.
Dar nu-mi amintesc despre războiul din Liban.
Am o singură amintire.
Și tu ești în aceasta.
Ce amintire ?
Ai fost și tu acolo ?
E greu de spus.
Cum adică ? Ai fost acolo ?
E greu de spus.
Nu-mi amintesc nimic despre masacru.
Dar erai în Beirut când a avut loc masacrul.
Da, îmi amintesc că am fost acolo.
Nu o să uit cum am intrat în Beirut.
Dar masacrul... Cum ai spus tu ?
Nu mi-a rămas în sistem.
- Da. - Masacrul...
Apoi s-a întâmplat într-un taxi în drum spre aeroportul din Amsterdam.
Dintr-o dată, mi-au revenit toate amintirile.
Nu-mi imaginam, nu era subconștientul.
Prima zi de război. Aveam 19 ani. Nici măcar nu mă bărbieream.
Mergeam cu tancul pe drum. De o parte erau livezi
iar de cealaltă, marea.
Trăgeam în toate direcțiile în orice, până la căderea nopții.
În acea noapte, când ne-am oprit un ofițer mi-a spus:
"Încărcați morții și răniții."
"Mergeți și aruncați-i."
- "Să-i aruncăm ? - Da, să-i aruncați."
"Unde ?"
"De unde să știu eu ? Acolo, unde e lumina."
"Acolo sunt aruncați."
Așa că am mers înapoi.
Nu mai văzusem până atunci o rană deschisă sau sânge curgând.
Iar acum eram la comanda unui tanc,
plin cu morți și cu răniți, căutând o lumină, salvarea noastră.
Ce să facem ? De ce nu ne spui ce să facem ?
- Trageți. - În cine ?
De unde să știu eu ? Trageți și atât.
- Nu ar fi mai bine să ne rugăm ? - Atunci rugați-vă și trageți.
În cele din urmă am văzut luminile elicopterelor, ca niște halouri.
În timp ce ne apropiam de lumină, vedeam morți și răniți, pretutindeni.
Descărcam ca niște roboți, de parcă nici nu eram acolo.
Apoi ne-am întors și am plecat.
În prima zi de război, i-am cărat pe morți și pe răniți,
în tancuri pe drumul spre coastă.
Caut oameni care erau cu mine.
E posibil să fi fost și oamenii tăi printre aceia ?
Pare logic... Eram în zona de coastă.
În sectorul vestic... E posibil.
Mă recunoști în poză ?
Nu.
Nici eu nu mă recunosc.
Trecerea graniței pe la Rosh Hanikra a fost ca o excursie.
Am făcut poze, am spus bancuri...
Am avut timp să ne prostim înainte de a intra în acțiune.
Bună dimineața, Liban
E atâta durere în jur
Bună dimineața, Liban
Peisajul era superb, erau copaci peste tot,
căteva case împrăștiate... O adevărată scenă pastorală idilică.
Mergeam încet și asta ne-a permis să ne bucurăm de priveliște.
Fie ca visurile să ți se împlinească
Iar coșmarurile să dispară
Existența ta e o binecuvântare, Liban
Într-un tanc te simți întotdeauna în siguranță.
Tancul este un vehicul masiv și blindat.
În interiorul tancului ne simțeam în siguranță.
Ești sfărâmat în mii de bucăți
Sângerezi de moarte în brațele mele
Ești dragostea vieții mele
Viața mea atât de scurtă
Frânge-mă în mici bucățele
Sângerez...
Dintr-o dată, comandantul nostru a tăcut. Nu mai spunea nimic.
- Era lângă tine ? - Da.
Am văzut cum i s-a plecat capul în față.
Am coborât și am văzut sânge, sânge în tanc.
Sângele îi șiroia din gât.
- Tu erai următorul la comandă ? - Da, eu eram.
Dar nu am reacționat imediat.
Stăteam în tanc fără a ne gândi să ripostăm.
Două minute mai târziu a fost o explozie.
Toți încercau cu disperare să scape din tanc...
... fără a-și mai lua armele.
Cei care au rămas, au fost uciși în tanc.
Am fugit cât de repede am putut.
Fugeam în zig-zag spre mare.
Aveam un singur gând:
"S-a terminat. S-a zis cu mine."
"Vor apărea imediat. Nu pot decât să-mi aștept sfârșitul."
Am văzut clădirea din care trăgeau și pe comandant.
Speram că se va apropia.
Nu știu de ce, dar a început să se retragă.
M-am simțit abandonat de proprii mei camarazi.
Mă gândeam cum va primi mama mea vestea.
Suntem foarte apropiați. Mereu am fost ajutorul ei.
Sunt singurul care o ajută cu treburile casei.
Precum primul născut.
Am aruncat o privire. I-am văzut sporovăind, fumând.
Mă întrebam cum de nu mă văzuseră.
Am mai aruncat câteva priviri și am înțeles
că ei ne credeau morți pe toți.
Am hotărât să aștept până la căderea nopții.
Era o ascunzătoare bună.
Nu știu de ce, dar am decis să mă târăsc până la mare.
Nu voiam să fiu aproape de țărm așa că am înotat până în larg.
Când am crezut că sunt suficient de departe, am pornit spre sud.
Cum era marea ?
Foarte calmă, fără valuri.
Mă simțeam liniștit. Eram doar eu și marea.
Mă simțeam în siguranță deoarece marea era calmă și liniștită.
Dar încă-mi mai era teamă
că mă vor părăsi puterile și mă voi îneca.
Sau că mă va observa cineva și mă va împușca.
În timp ce înotam în acea apă liniștită,
am auzit un zgomot puternic.
Am simțit apa pulsând.
Am simțit apa ridicându-se deasupra mea.
Trupul mi s-a cutremurat de teamă.
Am văzut lumini în depărtare și m-am îndreptat într-acolo.
Puteau fi forțele israeliene.
Înotam în continuare, dar puterile mă părăseau, treptat.
Abia îmi mai puteam mișca membrele.
Din când în când, lăsam apa să mă poarte.
În cele din urmă am ajuns la țărm și am început să merg.
Auzeam vorbindu-se în ebraică prin stația de emisie-recepție.
Știam că trebuie să ajung la ei deși eram epuizat.
Spre uimirea mea, era regimentul care mă abandonase.
După ce m-am întors la regiment, mă simțeam de parcă...
... de parcă eu îmi abandonasem camarazii.
Am simțit mereu că mă priveau ca pe...
... ca pe cineva care nu își ajutase prietenii.
Ca și cum aș fi fugit de la luptă pentru a salva propria-mi piele.
Uneori mă simțeam tare stânjenit.
Am rupt orice legătură cu rudele celor morți.
La început le vizitam mormintele, dar apoi nu am mai făcut-o.
Voiam să uit. Să nu mai retrăiesc acele momente.
- La mormintele lor te-ai simțit... - Vinovat.
M-am simțit vinovat că sunt acolo.
Ca și cum nu aș fi făcut tot ce-mi stătea în puteri.
Nu am făcut tot ce-mi stătea în puteri.
Nu am fost eroul care duce armele și îi salvează pe toți.
Eu nu sunt așa. Nu pot fi.
Azi am bombardat Sidonul
printre norii de fum ai dimineții
Era să ajung acasă într-un coșciug
Azi am bombardat Sidonul
La o lună după ce Ronnie Dayag a înotat spre casă,
armata a cucerit plaja de pe care fugise.
Ni s-a spus că vom ataca Beirutul și că vom muri cu toții.
Dar pe plajă nu ne gândeam la asta.
Eu aveam un adăpost din frunze de bananier.
Când stau să mă gândesc,
mirosul loțiunii de paciuli încă îmi mai provoacă greață.
Era foarte populară populară în anii '80, iar pentru colegul meu, Frenkel,
paciuli nu era doar o aromă, era un mod de viață.
Paciuli... Cum se folosește ?
Arată-mi.
Îți stropești puțin palmele, așa.
Astfel, camarazii tăi știu tot timpul unde te afli.
Îmi amintesc cum îmi spuneau oamenii:
"Frenkel, te miști prea repede. Parcă ai fi un iepure."
Și ce era de făcut ? Paciuli !
Pe întuneric, noaptea... Nu mă puteau pierde.
Parfumul e foarte puternic, chiar și în spații deschise.
Încă îl mai folosesc.
Azi am bombardat Beirutul
Am bombardat Beirutul zi de zi
Nu știu dacă am fost aproape de moarte
Am bombardat Beirutul zi de zi
Cu o apăsare pe trăgaci
Puteam trimite străinii direct în iad
Desigur, mai mureau și nevinovați
Nu știu dacă am fost aproape de moarte
Am bombardat Beirutul zi de zi
Rutina noastră zilnică consta în:
Trezirea de dimineață,
pregătirea micului dejun, în acele tigăi,
din conservă de vită și ouă.
- Pe plajă. - Pe plajă.
Înotam puțin, ne îmbrăcam și mergeam după teroriști.
Cineva a strigat, "Frenkel !"
Am văzut un băiat cu un aruncător de rachete.
Un copil.
Frenkel, eram și eu acolo ?
Sigur. După ce plecam din tabără stăteai numai lângă mine.
- Chiar și acolo ? - Da, chiar și acolo.
E bine de știut. Bineînțeles că eram acolo.
E posibil să nu-mi amintesc o asemenea întâmplare tragică ?
Le numim "tulburări disociative".
E atunci când o persoană e prezentă, dar simte că nu este acolo.
Odată, am vizitat un tânăr, un fotograf amator.
L-am întrebat în 1983: "Cum ai supraviețuit acestui război crud ?"
Mi-a răspuns: "A fost ușor. L-am privit ca pe o zi de călătorie."
Își spunea sieși: "Ce scene grozave !"
"Focuri de armă, artilerie, oameni răniți, urlete..."
Privea lucrurile ca printr-un aparat de fotografiat imaginar.
Apoi s-a întâmplat ceva...
I s-a stricat "aparatul de fotografiat".
A spus că situația a devenit traumatizantă pentru el
când au trecut pe lângă grajdurile din apropierea Beirutului.
Hipodromul.
A văzut o mulțime de cadavre de cai arabi măcelăriți.
"Mi s-a frânt inima", mi-a spus.
"Ce făcuseră caii aceia, încât să merite atâta suferință ?"
Nu a putut suporta să vadă acei cai morți și răniți.
A folosit un mecanism, pentru a se disocia de acest eveniment,
de parcă s-ar fi uitat la un film despre război și n-ar fi participat el.
Asta l-a ajutat.
Când s-a lovit de cruda realitate, nu a mai putut nega adevărul.
Era înconjurat de groază, și asta l-a înspăimântat.
Mi-ai spus mai devreme că nu-ți amintești să fi fost în livadă,
unde era băiatul cu aruncătorul de rachete.
Îți poți aminti alte lucruri, cum ar fi întoarcerea acasă,
discuțiile cu prietenii... întâmplări din acea perioadă ?
Ceva care să-ți amintească de acele vremuri ?
- Da, în detaliu. - Ce anume ?
Îmi amintesc perfect fiecare permisie.
Îmi amintesc când aveam cam zece ani și era un război în desfășurare.
Și totul se oprise. Toți tații erau pe front.
Toți copiii stăteau cu mamele lor, în spatele ușilor încuiate,
în spatele storurilor lăsate, pe întuneric.
Așteptau o bombă care să-i ucidă pe toți.
Nimeni nu îndrăznea să iasă afară.
Când m-am întors din Liban, prima oară după șase săptămâni,
am văzut că viața își urma cursul ei firesc.
În această permisie, speram să mă împac cu iubita mea, Yaeli.
Mă părăsise cu o noapte înainte de a pleca la război.
Mai știi cum ? Pui niște Sprite...
Ești gata ?
Până la fund !
Am început să-mi amintesc.
Am întâlnit foști camarazi de arme. Aproape că știu totul.
Până unde ?
Prima zi de război, asediul Beirutului.
Îți amintești că Yaeli te părăsise cu o săptămână înainte ?
Tu de unde știi ?
Nu știai că o iubeam de ani buni ?
Nu, nu știam asta.
E adevărat.
Ce s-a întâmplat ? Asta a fost cu 20 de ani în urmă.
E în regulă. Nu m-am supărat.
Măcar tu aveai o casă, o familie.
Ce casă ? Ce familie ?
Nici nu bănuiești.
Tatăl meu...
... pentru a mă consola, mi-a spus că în războiul său,
al Doilea Război Mondial...
... soldaților ruși din Stalingrad
li s-a acordat o permisie de 48 de ore după un an întreg pe front.
S-au urcat în tren, au ajuns acasă, în stație,
și-au sărutat iubitele pe peron,
apoi s-au urcat din nou în tren și au plecat înapoi spre front.
Înțelegi ?
Credea că mă va consola. De fapt, avea dreptate.
După doar 24 de ore, am fost chemat înapoi la datorie.
Pe atunci apăruse un nou fenomen: atentatele cu mașini-bombă.
Încă mai este popular.
Da, s-a extins rapid.
A cunoscut o adevărată explozie !
Și am ajuns la o vilă, de pe marginea Beirutului.
Totul era făcut din aur.
Chiuvete simandicoase, marmură, piese de aur și tot tacâmul.
Un ofițer stă în fața televizorului. Nu se uită la mine.
Repetă neîncetat: "Derulează înainte."
Derulează înainte.
SOSIREA INSTALATORULUI 2
- Am venit să vă verific țevile. - Aici jos.
- Mi-ați văzut scula ? - Care sculă ?
Cea mare și lungă.
Țeava ta e atât de adâncă.
Derulează înainte.
Stop !
Bună ziua. Mercedesul roșu de afară e al dumneavoastră ?
Sunt ocupat cu un client.
Schimbă caseta și spune:
Am primit o informație despre un Mercedes roșu.
- Vine să-ți omoare oamenii. - Și ?
Aruncă-l tu în aer.
- Toate Mercedesurile roșii ? - Ești tâmpit ?
Și a sosit Mercedesul ?
Am așteptat toată noaptea un Mercedes cu bombă,
pentru a preveni dezastrul.
Apoi, în mijlocul nopții, a sunat telefonul.
Bashir e mort.
- Care Bashir ? - Bashir Gemayel, președintele Libanului.
Un frate, un aliat, un creștin. Ucis.
Trezește-i pe toți. Vei merge în Beirut în două ore !
Nu-mi amintesc prea mult despre zborul spre Beirut,
doar că mă gândeam obsesiv la moarte.
Pentru că iubita mea, Yaeli, mă părăsise cu o săptămână înainte.
Moartea urma să fie răzbunarea mea.
Va fi măcinată de vină, pentru tot restul vieții sale.
În timp ce contemplam asupra propriei morți,
ne-am apropiat de Beirut.
Un oraș cu hoteluri, plaje și cu oameni alergând.
Am aterizat la aeroportul internațional.
Elicopterul Hercules aterizase lângă avioane aparținând Air France, TWA,
sau British Airways.
Eram entuziasmat de parcă aș fi plecat într-o excursie în străinătate.
Eram complet entuziasmat.
La un moment dat, pur și simplu am plecat spre terminal.
Mă simțeam ca într-o călătorie de plăcere,
un fel de fantezie.
Umblam prin terminal, încercând să-mi aleg o destinație.
În fața acelor panouri din anii '80, alegerea era doar a mea.
Am văzut zborul de 14:30 spre Londra, de 15:20 spre Paris,
de 16:00 spre New York...
Umblam prin terminal și am văzut magazinele scutite de taxe:
bijuterii, tutun, alcool...
În timp ce călătoream astfel, am înțeles dintr-odată totul.
M-am uitat pe fereastră și am văzut
că toate avioanele comerciale erau bombardate și distruse.
Iar magazinele erau goale, de mult pustiite.
Iar orarul zborurilor era același de luni de zile.
Apoi am început să aud sunete, voci.
Auzeam bombardamentul din oraș.
Încet-încet am înțeles unde sunt și m-a cuprins teama.
Am început să mergem de la aeroport înspre oraș.
Lângă noi se ridicau hoteluri înalte.
De cealaltă parte era marea.
Mergeam de-a lungul aleii către o intersecție majoră.
Apoi au răbufnit rafalele lunetiștilor din hotel.
Nu vedeam de unde vin sau cine trage.
Un soldat rănit zăcea în intersecție, dar nu puteam ajunge la el.
Eram speriați de moarte.
Apoi, în mijlocul acelui infern, a apărut reporterul Ron-Ben Yishai.
Gloanțele îl ocoleau de parcă era Superman.
Se plimba nestingherit, cu gloanțele șuierând în jurul său.
În fața lui se târa un cameraman îngrozit.
Tremura tot și nu vedea nimic din cauza căștii sale.
Era o intersecție majoră.
Un culoar ducea direct spre strada Hamra,
până în cartierul Hamra, din vestul Beirutului.
Îmi amintesc acel zgomot repetat, un fel de șuierat...
Trăgeau cu zeci de aruncătoare de rachete și suna
ca săgețile indienilor.
Înainte să explodeze o rachetă, aceasta face un șuierat prelung.
Nu auzi explozia ci doar șuieratul, apoi vezi zidurile prăbușindu-se.
În acest timp, se văd civili la balcoane.
Femei, copii și bătrâni se uită ca la un film.
Trag în noi din toate direcțiile.
Iar noi nu putem traversa.
În timpul serviciului meu miltar, am avut o mitralieră MAG,
În timpul antrenamentului meu ca ofițer m-am gândit să încerc altceva.
Așa că mi-au dat un Galil.
Și în timp ce ei trăgeau în noi, din toate direcțiile,
am înțeles că nu pot trage cu Galil cum o făceam cu MAG.
Îmi lipsea vechea armă, cu care eram familiarizat.
Așa că i-am spus lui Erez: "Erez, fă-mi o favoare."
"Dă-mi MAG-ul tău. Nu voi reuși să trec cu arma mea."
"Dă-mi arma ta și vom trece strada."
"Voi trage mai bine."
Iar el mi-a răspuns: "Frenkel, ai înnebunit ?"
"Suntem atacați ! Lasă prostiile și trage !"
În cele din urmă am înțeles că trebuie să iau măsuri.
L-am înșfăcat și i-am spus: "Ascultă, Erez, dă-mi arma,"
"sau ți-o iau cu forța !"
Nu știu dacă a durat o eternitate sau doar un minut,
cât a stat Frenkel în intersecție, cu gloanțele zburând în jurul său.
În loc să traverseze strada,
l-am văzut dansând, de parcă ar fi fost în transă.
Îi blestema pe lunetiști. Părea că vrea să rămână acolo.
Voia parcă să valseze printre gloanțe,
cu afișele lui Bashir, deasupra capului său.
Iar succesorii lui Bashir își pregăteau răzbunarea la doar 180 m depărtare:
masacrul de la Sabra și Shatila.
Încep să-mi aduc aminte.
Am întâlnit oameni, am auzit povești...
Povești despre mine însumi.
Nu am vrut să le cred.
Și ce nu-ți poți aminti ?
Ziua masacrului. În rest, îmi amintesc totul.
Nu înțeleg de ce au fost atât de surprinși oamenii
că masacrul a fost executat de falangiști.
Dintotdeauna am știut cât sunt de necruțători.
În timpul atacului din Beirut, eram în abator.
- Unde ? - În abator.
Locul unde-i interogau și-i executau pe palestinieni.
Mă simțeam de parcă eram drogat.
Luau părți din trupurile palestinienilor uciși
și le păstrau în borcane cu formol.
Aveau degete, ochi, orice ți-ar putea trece prin minte.
Și peste tot erau poze cu Bashir.
Pandantive cu Bashir, ceasuri cu Bashir, Bashir în sus, Bashir în jos...
Bashir era pentru ei, așa cum era David Bowie pentru mine.
Un star, un idol, un prinț. Admirabil.
Cred că într-o anumită măsură, erau atrași chiar sexual de el.
Se simțea erotismul.
Idolul lor urma să devină rege, iar noi trebuia să-l încoronăm.
În ziua următoare a fost ucis.
Era evident că-i vor răzbuna moartea, într-un mod pervers.
Era ca și cum le fuseseră ucise soțiile.
Era vorba de onoarea familială, care nu poate fi călcată.
De ce te-ai întors ?
Încă mai am halucinații despre masacrul de pe plajă.
Iar tu ești acolo cu mine.
Ești nebun.
Ești obsedat.
Plajă ? Despre ce vorbești ? Cine a fost pe plajă în acea noapte ?
Care plajă ?
Am ajuns într-un punct mort.
Nu găsesc pe nimeni care să fi fost cu mine la masacru.
Nimeni dintre cei care au fost cu mine,
nu își amintește ceva despre zilele masacrului.
Am o singură imagine în minte.
Iar Carmi, cel care e alături de mine, neagă că ar fi fost acolo.
- Touși este reală. - Este o închipuire.
- Dar e a ta. Vrei să-ți explic ? - Da.
Ce simbolizează marea din vis ? Teamă. Emoții.
Masacrul te înspăimântă. Ai fost aproape de el.
Asta nu mă ajută deloc.
Interesul tău pentru masacru a apărut înainte ca acesta să se întâmple.
Interesul tău pentru masacru izvorăște din alt masacru.
Interesul pentru acele tabere e de fapt interesul pentru "celelalte" tabere.
- Părinții tăi au fost în tabere ? - Da.
- La Auschwitz ? - Da.
Deci masacrul te urmărește încă de când aveai șase ani.
Ai trăit acel masacru și în acele tabere de refugiați.
Singura ta soluție e să afli ce s-a întâmplat cu adevărat
în Sabra și Shatila.
Caută oameni.
Întreabă ce s-a întâmplat, cine a fost acolo.
Încearcă să obții cât mai multe detalii.
Și poate că vei afla unde anume te găseai,
și ce rol ai avut în asta.
În acea zi am fost trimiși într-un anumit loc.
De fapt era pe un deal.
Acest deal era pe partea opusă taberei de refugiați, în sectorul vestic.
De unde eram eu, puteam vedea așezările refugiaților.
Din când în când, se mai trăgeau focuri de armă.
Noi îi localizam și ripostam.
Începuseră să sosească forțele falangiștilor creștini.
Soldați în echipament israelian ocupau poziții în spatele tancurilor.
Am fost chemat pentru instructaj. Era în engleză.
Despre ce era ?
Soldații creștini urmau să intre în tabără iar noi trebuia să-i acoperim.
Odată ce ar fi curățat taberele, noi am fi preluat controlul.
- Să le curețe de ce ? - De teroriștii palestinieni.
În dimineața următoare, au început să scoată civili.
Civilii erau mânați afară din tabere, într-un șir lung.
Falangiștii îi urmăreau cu atenție, strigând la ei
și trăgând, din când în când, câte un foc în aer.
Erau femei, bătrâni și copii mergând în linie spre stadion.
Tu te-ai întrebat, din tanc, unde îi duc ?
Te-ai gândit la asta ?
Nu chiar, deoarece peste tot unde mergeam se făcea un anunț.
Civililor li se ordona să iasă afară. Dacă nu ieșeau erau considerați rebeli.
Mi se părea normal să li se ceară locuitorilor
să iasă afară în liniște.
În acea zi am mers În Docha, un oraș de pe coastă.
Avea un aerodrom pentru forțele speciale israeliene.
Pe drum, am întâlnit multe vehicule de-ale falangiștilor.
Strigau cu voioșie, în timp ce se îndreptau spre aerodrom.
La aerodrom, m-am întâlnit cu un prieten colonel.
M-a întrebat dacă am auzit ce se întâmplă în taberele de refugiați.
Și a arătat spre Sabra și Shatila.
"Ce se întâmplă ?", am întrebat eu.
"Nu am văzut personal dar se spune că a fost un masacru teribil."
Palestinenii au fost măcelăriți. Am auzit că i-au pus în camioane.
Mi s-a spus că li s-a crestat semnul crucii pe piept.
Erau răniți, unii în stare gravă.
Au fost urcați în camioane și nu se știe unde au fost duși.
Am văzut un soldat falangist, împingând un bătrân.
Apoi am auzit focuri de armă.
Am auzit împușcături.
Apoi soldatul a ieșit singur.
L-am întrebat ce s-a întâmplat.
Nu am auzit ce spunea, dar gestul lui însemna "Poc !".
Am înțeles că-i spusese bătrânului să îngenuncheze în fața lui.
Când acesta a refuzat, l-a împușcat în genunchi.
Iar când a refuzat din nou, a tras în stomac și în cap.
Nu ți-ai dat seama niciodată
că acele camioane intrau goale și ieșeau de acolo pline ?
Ieșeau femei și copii, iar apoi intrau buldozere.
Nu te-ai gândit că poate e un masacru ?
Nu te-ai întrebat de ce nu ai înțeles mai devreme ?
Ba da.
Am înțeles că se întâmplă ceva, atunci când mi-au spus oamenii mei.
Cățărați pe tancurile lor, au început să strige:
"Trag în oameni !"
Pretindeau că oamenii au fost aliniați la perete și împușcați.
Așa că l-am contactat pe superiorul meu.
I-am spus despre ce am auzit că se întâmplă în tabere.
Iar el mi-a spus că totul e sub control. Că au raportat deja asta.
În ceea ce mă privea, armata se ocupa de asta.
Unde era centrul de operațiuni, comandamentul ?
Cam la 90 de metri. Deasupra unei clădiri foarte înalte.
- Cât de înaltă ? - Suficient pentru a vedea totul.
Cu siguranță vedeau ce se întâmplă mai bine decât mine.
Nu am vrut să merg pe jos, noaptea, așa că am condus mașina
pâna la casa mea din Bahabda.
Aveam un apartament în Beirut.
Micha Friedman era cu mine. Am hotărât să luăm cina.
Micha îi invitase pe ofițerii din regimentul 211.
În timpul mesei, comandantul m-a luat deoparte.
Mi-a spus că a auzit despre masacrurile care se petreceau în tabără.
A pomenit de unul sau două cazuri, când fusese văzută execuția unei familii.
L-am întrebat din nou: "Ai văzut cu ochii tăi ?"
Mi-a răspuns că nu văzuse, dar soldații săi îi povestiseră totul.
Și ofițerii de acolo văzuseră. Am discutat despre asta la cină.
Imediat ce au plecat, după 23:30, am băut un whisky
și l-am sunat pe Arik Sharon, ministrul Departamentului de Apărare.
La ferma lui.
Arik era pe jumătate adormit.
I-am spus că am auzit despre un masacru.
"Măcelăresc palestinieni. Trebuie să oprești asta."
M-a întrebat: "Ai văzut cu ochii tăi ?"
I-am spus că nu, dar că sunt mai mulți martori.
"Bine", mi-a răspuns.
"Mulțumesc că mi-ai adus asta la cunoștință."
Ai fi crezut că ar fi spus: "Voi verifica.". Dar nu !
Mi-a mulțumit și mi-a urat un an nou fericit.
Sau ceva în genul ăsta. Apoi s-a culcat la loc.
E uimitor. A avut loc un masacru, purtat de falangiștii creștini.
De jur împrejur era cercuri formate din soldații noștri.
Fiecare cerc avea niște informații.
Primul știa cel mai mult. Totuși, nu le-a picat fisa.
Nu au realizat că sunt martorii unui genocid.
Tu în care cerc te aflai ?
În al doilea sau al treilea.
Și ce făceai ?
Stăteam pe un acoperiș și priveam la cerul luminat.
- Cu ce ? - Cu rachete de semnalizare.
Acestea probabil că îi ajutau să facă ceea ce făceau ei.
Ai lansat și tu rachete de semnalizare ?
Contează ?
Mai contează dacă le-am lansat eu
sau dacă doar am privit aceste rachete care îi ajutau să împuște oameni ?
În mintea ta, la acel moment, nu exista nicio diferență.
Nu îți poți aminti masacrul, deoarece, după părerea ta,
ucigașii și cei din jurul lor, se aflau în același grup.
Te simți vinovat de când aveai 19 ani.
Fără să vrei, te-ai pus în postura unui nazist.
Ai lansat rachete acolo, dar nu ai participat la masacru.
M-am trezit pe la 5:00 - 5:30, și i-am trezit și pe ceilalți,
întreaga echipă.
Apoi am condus până în Sabra și Shatila.
Când am ajuns acolo...
Ce dezastru era !
Știi poza aceea cu ghetoul din Varșovia ?
Cea cu copilul care ține mâinile ridicate ?
Atât de lungă părea coloana de femei, bătrâni și copii.
M-am gândit să merg la comandamentul generalului de brigadă, Amos,
dar în timp ce plecam, Amos s-a întors brusc.
S-a așezat în fața convoiului.
Gesturile sale i-au făcut să se oprească.
Și asta a fost tot.
- Opriți focul ! - Opriți focul, imediat !
Vă ordon să opriți focul, imediat !
Mergeți cu toții acasă ! Mergeți acasă ! Acum !
Falangiștii s-au retras de pe străzi.
Femeile și copii s-au întors în tabără.
- Palestienii ? - Da.
Le-am spus oamenilor mei: "Intrăm cu ei..."
"Cu acele femei și cu acei copii."
"Vom vedea ce s-a întâmplat acolo."
În tabără erau mormane de dărâmături.
Apoi am văzut o mână, o mână micuță.
Mânuța unui copilaș se zărea ieșind printre dărâmături.
M-am uitat mai de aproape și am văzut cârlionți.
Un căpșor cârlionțat, acoperit de praf. Cu greu se distingea.
Dar era un cap, cufundat până la nas.
Un cap și o mână.
Fiica mea era de aceeași vârstă cu acea fetiță.
Și avea, de asemenea, părul cârlionțat.
Palestinienii din tabără aveau case cu ogrăzi.
Ogrăzile erau pline cu cadavre de copii și femei.
Tinerii fuseseră împușcați primii.
Apoi se ocupaseră și de restul familiei.
Am intrat pe un culoar, un culoar tare îngust...
Avea lățimea unui om și jumătate.
Culoarul era plin...
Burdușit până la înălțimea pieptului, cu cadavre de tineri.
Atunci am conștientizat rezultatul masacrului.
::: Traducere și adaptare ::: :::::::... NAHRMER ...:::::::
titrari